ЛУПИТИ — ЕТИМОЛОГІЯ
ЗМІСТ
лупи́ти «обчищати, обдирати; висиджувати (пташенят); брати непомірно високу плату; грабувати; вишкіряти (зуби); вирячувати (очі)»
псл. lupiti «знімати шкірку, лускати, лущити; (перен.) грабувати»;
споріднене з лит. laupýti «руйнувати; обдирати; грабувати», lаũрti «чистити», лтс. làupît «лущити; грабувати», лит. lùpti «знімати оболонку; грабувати; орати», лтс. lupt «лупити; лущити», далі з двн. loub «листя», louft «кора, лико»;
іє. *leup-/loup- «лупити» від кореня *leu«відокремлювати», звідки також псл. lubъ, укр. луб;
здебільшого псл. lupiti «чистити» і lupiti (lupati) «бити» вважаються етимологічно тотожними;
р. лупи́ть «знімати шкірку, шкіру, кору, шкаралупу; лускати, лущити; брати дорого; грабувати», бр. лупі́ць «тс.», др. лупити «грабувати, лупити», п. łupić «здирати (шкірку, шкіру, кору, оболонку); грабувати», ч. loupit «грабувати; [лускати, лущити]», слц. lúpit’ «грабувати; знімати оболонку», вл. łupnyć «лущити, знімати оболонку», нл. łupiś, болг. [лу́пя] «знімати верхній шар; здирати; висиджувати», лю́пя «висиджувати; [лущити, здирати кору]», м. лупам «здирати кору; лускати, лущити; чистити; висиджувати», схв. лу́пити «знімати шкірку, лущити», слн. lúpiti, lupíti «знімати шкірку, шкаралупу; лускати, лущити»;
Фонетичні та словотвірні варіанти
ви́лупити
«вилущити; вивести, народити; витріщити (очі); [визубрити]»
ви́лупитися
ви́лупок
«дитина; людина; [настирливий, зарозумілий хлопчак Ж]»
(знев.)
вилупча́
«тс.»«докопатися»
залу́п'ястий
«криворотий»
за́лупча́cтий
«з халявою, що вивертається»
(про чобіт)
за́лу́пчи́стий
«тс.»
злу́пок
«залишок після облуплювання Ж; підрубок дерева для виготовлення люльки; у гребінників -- пориста маса під периферією рога»
луп
«грабіжник; здохла тварина, з якої зняли шкіру Бі»
луп'я́к
«облуплена тварина»«шкуродер»
лу́па́
«(у волоссі на голові); [лушпина Ж; луска]»
лупа́к
«крупні висівки»
лупа́нище
«стара, обдерта, запущена хата»
лупа́ня
«тс.»
лупа́тий
«вирячкуватий»«стручкуватий; з шкаралупою; (у сполученні [л-та капуста]) з великим листям»
лупе́жник
«розбійник»
лупе́ха
«відрубок дерева для виготовлення люльки; у гребінників -- пориста маса під периферією рога»«луска, шкірка, лушпайка; кора берези О; вилущені стручки гороху О»
лупи́p
«шкуродер»
лупи́тиса
«червоніти від сорому»
(-си)] МСБГ
лупи́тися
«лущитися; виходити з яйця; народжуватися; [спадати (про кору)]»
лу́пі́ж
«шматки дерева, з яких зідрана кора Г, ВеЗн; здирництво Ж»
лупії́вка
«житло шкуродера; бойня»
лупі́й
«шкуродер; лихвар; машина для обдирання листя з качанів кукурудзи МСБГ»
лупі́йка
«дружина шкуродера; шкуродерка»
лупі́йство
«здирництво»
лупіна́тий
лупі́шки
«лушпиння картоплі»
лу́пка
«биття; [облізла або поїдена міллю бараняча шапка]»
лупле́ний
«очищений від лушпайок»
луплі́нка
«здирання кори із зрубаних дерев»
луплі́нник
«той, хто обчищає качани кукурудзи»
луплі́ння
«обдирання (шкірки, шкарплупи, кори)»
лупни́стий
«тс.»
налупи́ти
«начистити; (вульг.) народити»«наклюнутися»
не́лупка
«картопля, зварена нечищеною»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
лупі́ць «тс.» | білоруська |
лу́пя «знімати верхній шар; здирати; висиджувати» | болгарська |
лю́пя «висиджувати; [лущити, здирати кору]» | болгарська |
łupnyć «лущити, знімати оболонку» | верхньолужицька |
loub «листя» | давньоверхньонімецька |
louft «кора, лико» | давньоверхньонімецька |
лупити «грабувати, лупити» | давньоруська |
*leup-/loup- «лупити» | індоєвропейська |
*leu «відокремлювати» | індоєвропейська |
làupît «лущити; грабувати» | латиська |
lupt «лупити; лущити» | латиська |
laupýti «руйнувати; обдирати; грабувати» | литовська |
lаũрti «чистити» | литовська |
lùpti «знімати оболонку; грабувати; орати» | литовська |
лупам «здирати кору; лускати, лущити; чистити; висиджувати» | македонська |
łupiś | нижньолужицька |
łupić «здирати (шкірку, шкіру, кору, оболонку); грабувати» | польська |
lupiti «знімати шкірку, лускати, лущити; (перен.) грабувати» | праслов’янська |
lubъ | праслов’янська |
lupiti «чистити» | праслов’янська |
lupiti | праслов’янська |
lupati | праслов’янська |
лупи́ть «знімати шкірку, шкіру, кору, шкаралупу; лускати, лущити; брати дорого; грабувати» | російська |
лу́пити «знімати шкірку, лущити» | сербохорватська |
lúpit' «грабувати; знімати оболонку» | словацька |
lúpiti «знімати шкірку, шкаралупу; лускати, лущити» | словенська |
lupíti «знімати шкірку, шкаралупу; лускати, лущити» | словенська |
луб | українська |
loupit «грабувати; [лускати, лущити]» | чеська |
лоб «чоло; [голова Ж; круглий камінь розміром з голову Ж; крутий схил гори; гола вершина; рівнина на підвищенні; невелика лісова галявина Ч; крутий горб Ник»
пор. схв. лýбина «череп», слн. lubánja «тс.»;
тоді разом з ним походить від іє. *leubh-/leup- «лупити, усувати кору», звідки також псл. *lupiti, укр. лупи́ти;
припускається зв’язок з псл. lubъ (‹ *loub-) «луб, кора дерева, лико; кошик, обруч з кори; дерев’яний обвід (наприклад, сита)»;
псл. lъbъ «череп; лоб, голова»;
стсл. лъбьнъ «черепний»;
первісним значенням псл. lъbъ у такому разі, очевидно, було «шкаралупа, лушпина» (пор. схв. ст. і діал. lup «череп» і [lȗp] «лушпина, шкаралупа»);
зіставляється також (Fraenkel IF 50, 7; Bezzenberger BB 4, 333; Schulze UAJb 7, 172) з гр. λόφος «потилиця, султан, з пір’я; гребінь гори, горб; кінський загривок», тох. A lap «голова»;
р. бр. лоб, др. лъбъ «череп, голова; купол церкви», п. łeb «голова тварини; (розм.) голова; [чоло]; (ст.) череп», ч. слц. leb «череп, голова», болг. лоб «тім’я, лоб» (з р.), [лъб] «череп, чоло», схв. лòбања «череп», слн. leb (ləb) «чоло, череп; підвищення», lobánja «череп»;
Фонетичні та словотвірні варіанти
вило́б
«лоб»
(у сполученні [з вилба́])
возло́б'я
«волосся над лобом»
возло́бок
«схил»
ліб
«лоб»
ло́ба
«віл з великим лобом і широко розставленими рогами»
лоба́к
«круглий камінь»
лоба́нь
«людина або тварина з широким і опуклим лобом»
ло́бас
«з великим лобом; телепень»
лоба́стий
лоба́тий
лоба́ч
«бовдур, лобур»
ло́бик
«невелика лісова галявина»
ло́биця
«лоб»
ло́бище
«підвищене голе місце на лузі Ж; місце, де знаходяться круглі камені ВеНЗн»
лобко́
«людина з великим лобом»
лобко́вий
ло́бний
ло́бник
«червоний залізняк»
лобня́к
«гола вершина гори; підвищене місце, на якому ніщо не росте»
лобови́й
лобови́на
«гола вершина гори; острівець на болоті»
лобо́к
«(анат.) «підвищення на місці зрощення передніх кісток таза; [горб; гола вершина гори; рівнина на підвищенні; острівець на болоті Ч]»
лобчи́ско
«черепна коробка»
надло́б'я
надлобко́вий
надло́бний
нало́бний
нало́бник
підлі́б
«смуга на лобі нижче брів»
підло́б'я
«тс.»
підло́бний
прилби́ця
«шолом, каска»
(заст.)
спідло́б'я
спі́дло́ба
(Me)
спі́длуба
«спідлоба»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
лоб | білоруська |
лоб «тім’я, лоб» (з р.) | болгарська |
лъб «череп, чоло» | болгарська |
лъбъ «череп, голова; купол церкви» | давньоруська |
*leubh-/leup- «лупити, усувати кору» | індоєвропейська |
łeb «голова тварини; (розм.) голова; [чоло]; (ст.) череп» | польська |
*lupiti | праслов’янська |
lubъ «луб, кора дерева, лико; кошик, обруч з кори; дерев’яний обвід (наприклад, сита)» (‹ *loub-) | праслов’янська |
*loub- | праслов’янська |
lъbъ «череп; лоб, голова» | праслов’янська |
lъbъ | праслов’янська |
лоб | російська |
лýбина «череп» | сербохорватська |
lup (ст.) | сербохорватська |
lup | сербохорватська |
lȗp | сербохорватська |
лòбања «череп» | сербохорватська |
leb «череп, голова» | словацька |
lubánja «тс.» | словенська |
leb «чоло, череп; підвищення»«череп» (l$əb) | словенська |
lobánja «чоло, череп; підвищення»«череп» (l$əb) | словенська |
ləb | словенська |
ləb | словенська |
ləb | словенська |
лъбьнъ «черепний» | старослов’янська |
lap «голова» | тохарська А |
лупи́ти | українська |
leb «череп, голова» | чеська |
λόφος «потилиця, султан, з пір’я; гребінь гори, горб; кінський загривок» | ? |
ло́бзик «інструмент для випилювання»
запозичення з німецької мови;
н. Laubsäge «вид пилки» утворене з основ іменників Laub (свн. двн. loub) «лист», спорідненого з днн. снн. lōf, гол. loof, англ. leaf, дісл. гот. lauf «тс.», а також з лит. lupù, lùpti «лущити», укр. лупи́ти, і Säge (свн. sëge, двн. sëga) «пилка», спорідненого з лат. seco «ріжу», псл. sěkǫ, *sěktі, укр. сі́кти́;
р. ло́бзик, бр. ло́бзік, болг. ло́пцик;
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
leaf | англійська |
ло́бзік | білоруська |
ло́пцик | болгарська |
loof | голландська |
lauf «тс.» | готська |
sëga «пилка» | давньоверхньонімецька |
loub | давньоверхньонімецька |
loub | давньоверхньонімецька |
loub | давньоверхньонімецька |
lauf «тс.» | давньоісландська |
lōf | давньонижньонімецька |
seco «ріжу» | латинська |
lupù | литовська |
lùpti «лущити» | литовська |
Laubsäge «вид пилки» | німецька |
Laub | німецька |
Laub | німецька |
Laub | німецька |
sěkǫ | праслов’янська |
*sěktі | праслов’янська |
ло́бзик | російська |
loub «лист» | середньоверхньнімецька |
sëge | середньоверхньнімецька |
sëge | середньоверхньнімецька |
lōf | середньонижньонімецька |
лупи́ти | українська |
сі́кти́ | українська |
Säge | ? |
Säge | ? |
луб «внутрішня частина кори дерева; виріб з цієї частини кори; [кора О; кора ялини О; картон МСБГ; задник МСБГ; обвід сита О; дерев’яна обичайка навколо млинових каменів Ник»
псл. Іubъ від іє. *loubh- або *loub-;
споріднене з лит. lubà «дошка», мн. lùbos «стеля», lúobas «кора, лико», лтс. luba «луб», luôbs «шкаралупки», прус. lubo «тесина», алб. labë «кора», лат. liber «кора; книга» ( ‹ *lub(h)ro-), далі з дісл. laūpr «кошик», дангл. léap «корзина; верша», двн. louft «кора, лико», louba «навіс», нвн. Laube «легка будівля, альтанка», ірл. luchtar «човен», які зводяться до іє. *leu-/lou-, звідки також псл. lupiti, укр. лупи́ти;
р. бр. луб, п. вл. нл. łub, ч. lub «фанера; кора», слц. lub «луб», болг. луб «обвід решета; дошка; липова кора», м. луб «луб; обвід решета». схв. лу̑б, слн. lúb;
Фонетичні та словотвірні варіанти
ви́лубити
«зняти луб»
залубува́тіти
«затвердіти»
(про хліб)
лу́б
«луб, частина кори; [кора, знята з дерева великими шматками]; у сполученні старе́ лу́б’я, [старе́ лу́бля Ме] (знев. про стару людину), луб’я́нка «виріб з лубу; [віз, обшитий лубом; осіннє житло гуцульських дроворубів]»
лу́б'є
«старе поношене взуття МСБГ; луб Ж»
луб'яни́й
луба́р
«той, хто виготовляє короби для решіт»
луба́рнє
«млин, де мелють луб»
лу́бка
«табакерка Г; дерев’яна сільниця, виготовлена довбанням Л; стара зношена шапка МСБГ»
лубки́й
«твердий, тугий, цупкий, міцний»
лубко́вий
лубко́м
«густо, твердо»
лубль
«луб»
лу́боκ
«луб; липова дошка для малювання або гравірування картини; надрукована з такої дошки картинка; (мн.) віз, сапи з кузовом з лубу; (переважно мн.) шина на місці перелому кісток; [зруб коло криниці Mo; частина дівочого головного убору Г; картон, твердий папір МСБГ; палітурка МСБГ; задник МСБГ]»
лубо́ватий
«зашкарублий»
лубо́чний
лубува́тий
«схожий на луб»
лупки́й
«тс.»
підлу́бник
«шматок шкіри на заднику чобота»
по́лубка
«шматок лубу в жіночому головному уборі»
полу́бок
«обичайка»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
labë «кора» | албанська |
луб | білоруська |
луб «обвід решета; дошка; липова кора» | болгарська |
łub | верхньолужицька |
léap «корзина; верша» | давньоанглійська |
louft «кора, лико» | давньоверхньонімецька |
louba «навіс» | давньоверхньонімецька |
laūpr «кошик» | давньоісландська |
*loubh- | індоєвропейська |
*loub- | індоєвропейська |
*loub- | індоєвропейська |
*leu-/lou- | індоєвропейська |
luchtar «човен» | ірландська |
liber «кора; книга» ( ‹ *lub(h) | латинська |
*lub(h)ro- | латинська |
luba «луб» | латиська |
luôbs «шкаралупки» | латиська |
lubà «дошка» | литовська |
lùbos «стеля» | литовська |
lúobas «кора, лико» | литовська |
луб «луб; обвід решета» | македонська |
łub | нижньолужицька |
Laube «легка будівля, альтанка» | нововерхньонімецька |
łub | польська |
Іubъ | праслов’янська |
lupiti | праслов’янська |
lubo «тесина» | прусська |
луб | російська |
лу̑б | сербохорватська |
лу̑б | сербохорватська |
лу̑б | сербохорватська |
lub «луб» | словацька |
lúb | словенська |
лупи́ти | українська |
lub «фанера; кора» | чеська |
лунь «Circus; [канюк, Buteo Ж]» (орн.)
фонетично малоймовірне припущення про зв’язок лунь ‹ *oln- з іє. *or-/er-, звідки гр. ὄpvῑς, псл. оrьlъ, укр. оре́л (тж.);
псл. Іunь «хижий птах»;
загальноприйнятої етимології не має;
припускається вихідна форма *luрnь, пов’язана з псл. lupiti, укр. лупи́ти «обдирати», оскільки назви стосуються хижих птахів, і зіставляється з дінд. lopā «якийсь хижий птах» (Uhlenbeck KZ 39, 260; Фасмер II 534; Преобр. І 478–479; Brückner KZ 42, 356; Bezlaj ESSJ II 156);
на тій же підставі зіставлялося з дінд. lunā́ti «ріже, відтинає» (Потебня РФВ I 81–82);
припускається й можливість походження назви птахів від псл. luna «світло, блиск» у зв’язку із світлим забарвленням пір’я або наявністю світлих плям на пір’ї, пор. р. [лунь] «тьмяне світло», бел (сед) как лунь;
підкреслюється швидкий, ясний погляд птаха (Горяев 193, 194; Bern. I 745–746; Sławski V 311–312; Kořínek Slavia 12, 204–205);
висувається також гіпотеза про етруське джерело слов’нської назви (Oštir. Drei vorslavischetruskische Vogelnamen, Ljubljana, 1930, 50–79);
р. лунь «лунь; [сова, Striges; голуб (?); хижий птах, Falco rusticolus]», бр. лунь «лунь», др. лунь «шуліка, Milvus», п. ст. łunak «рудий шуліка, Milvus milvus L.» (з ч.), ч. luňák «шуліка, Milvus; [малий яструб, Accipiter nisus L.]», ст. luňák, lunák «шуліка», слц. luniak, ст. lunak, lunák «тс.», схв. лу̑њ «звичайний канюк, Buteo buteo L.», лy̏ња «рудий шуліка», bijela lȕnja «польовий лунь, Circus cyaneus L.», [ljȕna, jȕna] «тс.», слн. lúnj «лунь; скопа, Pandion haliaëtus L.; [беркут, Aquila chrysaëtus L.]», цсл. лоунь «шуліка»;
Фонетичні та словотвірні варіанти
лун
«тс.»
улунь
«болотяний лунь, Circus aeruginosus L.; луговий лунь, Circus pygargus L.»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
лунь «лунь» | білоруська |
ὄpvῑς | грецька |
lopā «якийсь хижий птах» | давньоіндійська |
lunā́ti «ріже, відтинає» | давньоіндійська |
лунь «шуліка, Milvus» | давньоруська |
*or-/er- | індоєвропейська |
łunak «рудий шуліка, Milvus milvus L.» (з ч.), (ст.) | польська |
оrьlъ | праслов’янська |
*oln- | праслов’янська |
lunь «хижий птах» | праслов’янська |
*luрnь | праслов’янська |
lupiti | праслов’янська |
luna «світло, блиск» | праслов’янська |
лунь «тьмяне світло» | російська |
бел (сед) как лунь (сед) | російська |
лу̑њ «звичайний канюк, Buteo buteo L.» | сербохорватська |
лy̏ња «рудий шуліка»«польовий лунь, Circus cyaneus L.» | сербохорватська |
bijela lȕnja «тс.» | сербохорватська |
ljȕna «тс.» | сербохорватська |
jȕna | сербохорватська |
luniak | словацька |
lunak «тс.» (ст.) | словацька |
lunák «тс.» (ст.) | словацька |
lúnj «лунь; скопа, Pandion haliaëtus L.; [беркут, Aquila chrysaëtus L.]» | словенська |
лунь | українська |
оре́л (тж.) | українська |
лупи́ти «обдирати» | українська |
лоунь «шуліка» | церковнослов’янська |
luňák «шуліка, Milvus; [малий яструб, Accipiter nisus L.]» (ст.) | чеська |
luňák «шуліка» | чеська |
lunák «шуліка» | чеська |
лунь «лунь; [сова, Striges; голуб (?); хижий птах, Falco rusticolus]» | ? |
луп (вигук на позначення хлопання крилами, ударяння, швидкого руху, кліпання очима)
псл. luръ (звуконаслідувальний вигук), lupati, lupiti «бити, ударяти»:– має близькі відповідники у балтійських мовах: лит. lùp (вигук на позначення звуку важкого бігу, хлопання крилами, жадібної їди), lùplùp-lùp (на позначення звуку швидких кроків), lūˊp (на позначення інтенсивної дії);
р. [луп] (вигук на позначення звуку від удару; у функції присудка означає кліпання очима), [лу́па] «стукіт, шум, луна, удар», бр. [луп] (виг.), п. łup (вигук на позначення удару, особливо сильного і несподіваного; вигук на позначення швидкого руху), ч. lup (на позначення звуку тупого удару, тріску; [на позначення удару, падіння, швидкого руху, хапання]), слц. lup (на позначення звуку при падінні), [lup-lup] (на позначення звуку при падінні, при ударянні), болг. м. луп «тс.», схв. лy̏п (на позначення звуку при несподіваному падінні чи сильному ударі);
Фонетичні та словотвірні варіанти
лу́пати
«кліпати; [стукати, тупати МСБГ]»
лупи́ти
«сильно бити; пожадливо їсти»
лу́піт
«биття»
лу́пкавка
«кінець батога, який приробляється для хлопання»
лу́пкати
«хлопати»
лу́пки
«тс.»
пролу́патися
«пробудитися, отямитися»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
луп (виг.) | білоруська |
луп «тс.» | болгарська |
lùp (вигук на позначення звуку важкого бігу, хлопання крилами, жадібної їди) | литовська |
lùplùp-lùp (на позначення звуку швидких кроків) | литовська |
lūˊp (на позначення інтенсивної дії) | литовська |
луп «тс.» | македонська |
łup (вигук на позначення удару, особливо сильного і несподіваного; вигук на позначення швидкого руху) | польська |
luръ (звуконаслідувальний вигук) | праслов’янська |
lupati | праслов’янська |
lupiti | праслов’янська |
луп (вигук на позначення звуку від удару; у функції присудка означає кліпання очима) | російська |
лу́па «стукіт, шум, луна, удар» | російська |
лy̏п (на позначення звуку при несподіваному падінні чи сильному ударі) | сербохорватська |
lup (на позначення звуку при падінні) | словацька |
lup-lup (на позначення звуку при падінні, при ударянні) | словацька |
lup (на позначення звуку тупого удару, тріску; [на позначення удару, падіння, швидкого руху, хапання]) | чеська |
луп «воєнна здобич»
п. łup «тс.», як і ч. слц. lup «грабунок; здобич з грабунку», є похідним утворенням від łupić «грабувати», спорідненого з укр. лупи́ти;
очевидно, запозичення з польської мови;
Фонетичні та словотвірні варіанти
лупа
«тс.»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
łup «тс.» | польська |
łupić «грабувати» | польська |
lup «грабунок; здобич з грабунку» | словацька |
лупи́ти | українська |
lup «грабунок; здобич з грабунку» | чеська |
лупе́й «жолудева миша, Myoxus nitela» (зоол.)
очевидно, похідне утворення від лупа́ти «обчищати від шкаралупи (жолуді і под.)»;
Фонетичні та словотвірні варіанти
лупі́ж
«тс.»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
лупи́ти «обчищати від шкаралупи (жолуді і под.)» | українська |
лупеса́ти «облуплювати, знімати шкіру, кору»
пор. р. [лупсанить] «бити, стьобати», [лупси́ть] «сильно бити; багато їсти», [лупсова́ть] «сильно бити», болг. [лупо́сам] «бити, шльопати», утворені на основі дієслів лупи́ть, болг. лу́пя «бити»;
афективне утворення на основі дієслова лупи́ти «обдирати»;
Фонетичні та словотвірні варіанти
лупеси́ння
«знята кора, шкірка, шкаралупа»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
лупо́сам «бити, шльопати» | болгарська |
лу́пя «бити» | болгарська |
лупсанить «бити, стьобати» | російська |
лупси́ть «сильно бити; багато їсти» | російська |
лупсова́ть «сильно бити» | російська |
лупи́ть | російська |
лупи́ти «обдирати» | українська |
лупині́с «ластовень лікарський, Vincetoxicum officinale Moench.; ломиніс прямий. Clematis recta L.» (бот.)
складне слово, утворене з лупи́ти і ніс;
виникло, очевидно, як результат експресивної заміни першого компонента назви ломи́ніс «тс.» семантично близьким словом;
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
лупи́ти | українська |
ніс | українська |
ломи́ніс «тс.» | українська |
лу́пка «стара зношена шапка МСБГ; потерта зношена шапка у формі панчохи, у якої відгортаються поля Ж»
очевидно, похідне утворення під лупи́ти;
можливо, спочатку назва мотивувалася формою головного убору (пор. [залупити] «загнути вгору» Ж), пізніше стала асоціюватися з лупи́ти «облуплювати» і набула значення «стара, зношена» (пор. лупа́ня «стара, обдерта хата»);
Фонетичні та словотвірні варіанти
лу́бка
«стара зношена шапка»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
лупи́ти | українська |
лупи́ти «облуплювати» | українська |
залупити | ? |
лупа́ня «стара, зношена» (пор. лупа́ня «стара, обдерта хата») | ? |
лупки́ «палітурки»
результат видозміни форми [лубки́] «тс.» (мн. від [лубо́к] «картон, твердий папір; палітурка»), зближеної з лупи́ти, [лупи́на] «шкірка, лушпайка»;
Фонетичні та словотвірні варіанти
по́лупка
«обкладинка зошита»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
лубки́ «тс.» (мн. від [лубо́к] «картон, твердий папір; палітурка») | українська |
лупи́ти | українська |
лупи́на «шкірка, лушпайка» | українська |
лубо́к | українська |
лупу́р (прізвисько вовка)
видозмінене запозичення з молдавської мови;
молд. лу́пул (як і рум. lúpul) «вовк» (означеним артиклем -ул) походить від лат. lupus, спорідненого з гр. λύκος, дінд. vŕ̥kaḥ, псл. *vьl̥ъ «тс.», укр. вовк;
у процесі засвоєння українською мовою запозичене слово зазнало впливу з боку дієслова лупи́ти «здирати шкуру» і його похідного [луп’яр] «живодер»;
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
λύκος | грецька |
vŕ̥kaḥ | давньоіндійська |
lupus | латинська |
лу́пул «вовк» (як і рум. lúpul)(означеним артиклем -ул) | молдавська |
*v<SUP>ь</SUP>l̥ъ «тс.» | праслов’янська |
lúpul | румунська |
вовк | українська |
лупи́ти «здирати шкуру» | українська |
луп'яр «живодер» | українська |
лупцюва́ти «сильно бити» (розм.)
афективне утворення на основі дієслова лупи́ти «бити» з додатковим відтінком значення інтенсивної дії;
р. лупцева́ть «тс.; [знімати шкуру з тварини; їсти з великим апетитом]», [лупсова́ть] «сильно бити», [лупси́ть] «тс.», [лупцевня́] «бійка», [лупцо́вка, лупсо́вка] «тс.», бр. лупцава́ць «сильно бити»;
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
лупцава́ць «сильно бити» | білоруська |
лупцева́ть «тс.; [знімати шкуру з тварини; їсти з великим апетитом]» | російська |
лупсова́ть «сильно бити» | російська |
лупси́ть «тс.» | російська |
лупцевня́ «бійка» | російська |
лупцо́вка | російська |
лупсо́вка «тс.» | російська |
лупи́ти «бити» | українська |
луска́ «тверде, покриття шкіри риби; лузга; [лупа МСБГ ; дуже дрібна риба Бі]»
висловлювалось припущення про походження слов’янського кореня lusk- з *lup-sk- (Machek ESJČ 344–345);
з іншими детермінантами цей корінь виступає в укр. лупи́ти, лузга́, лу́спа́, лу́ста;
балтосл. *lauskā «відокремлення, відривання; те, що відокремлюється» ‹ іє. *leu- «відокремлювати» з детермінантом -sk-;
споріднене з лтс. laûska «уламок, тріска; шкаралупа, щось зламане», laûskas «лупа», лит. luskà «лахміття», lusnà «луска, шкірка, лушпина»;
псл. luska «луска, оболонка», luskati, lusčiti;
р. бр. луска́, р.-цсл. луска, п. вл. łuska «луска», ч. luska «стручок; [лушпина]», схв. љy̏ска «лусочка, луска, лушпина, оболонка, шкаралупа; [яйце]», слн. lúska «луска, оболонка»;
Фонетичні та словотвірні варіанти
безлу́ский
«який не має луски»
лу́ска
«рябина на воді від швидкої течії»
луска́вик
«авдюшка, Nemachilus barbatulus L.»
(іхт.)
лу́сканець
«спілий горіх, що сам вилущується з шкаралупи»
лу́скати
«лузати, лущити»
луска́тий
лу́скатися
луска́ті
(підклас плазунів)
луска́ч
«щипці для роздавлювання горіхів»
луско́ватий
«вкритий лускою МСБГ; засмічений, брудний (про вовну) Дон. УжДУ»«зітканий узором у вигляді луски»
луско́виця
«засмічена, брудна вовна»
лу́сочка
лущ
«луска»
луща́к
(те саме, що лу́сканець)
лу́щений
лу́щик
«тс.»
лущи́льний
лущи́льник
лу́щина
«лушпина; віспина»
лу́щити
лущи́ця
(зменш. до луска́)
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
*lauskā «відокремлення, відривання; те, що відокремлюється» | балтослов’янська |
луска́ | білоруська |
łuska «луска» | верхньолужицька |
*lup-sk- | індоєвропейська |
*leu- «відокремлювати» | індоєвропейська |
-sk- | індоєвропейська |
laûska «уламок, тріска; шкаралупа, щось зламане» | латиська |
laûskas «лупа» | латиська |
luskà «лахміття» | литовська |
lusnà «луска, шкірка, лушпина» | литовська |
łuska «луска» | польська |
luska «луска, оболонка» | праслов’янська |
luskati | праслов’янська |
lusčiti | праслов’янська |
луска́ | російська |
луска | русько-церковнослов’янська |
љy̏ска «лусочка, луска, лушпина, оболонка, шкаралупа; [яйце]» | сербохорватська |
lúska «луска, оболонка» | словенська |
лупи́ти | українська |
лузга́ | українська |
лу́спа́ | українська |
лу́ста | українська |
luska «стручок; [лушпина]» | чеська |
lusk- | ? |
лу́шпа (у сполученні [лушпи дати] «побити»)
афективне утворення на основі дієслова лупи́ти «обдирати; бити» (пор. лупки дати «побити»);
Фонетичні та словотвірні варіанти
лушпа́нити
«бити»
лушпа́рити
«тс.»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
лупи́ти «обдирати; бити» (пор. лупки дати «побити») | українська |
лупки дати | українська |
скорлу́па́ «шкаралупа»
псл. skorupa, похідне утворення від skora «шкіра»;
форми з -л- викликані впливом з боку основи лупи́ти (інакше Machek ESJČ 613; Skok III 266–267);
р. скорлупа́, бр. шкарлу́піна, др. скорлупа, п. skorupa, ч. škraloup «плівка, кірка», нл. škórp(a) «шкаралупа, шкірка», škorpawa «тс.», полаб. st’öraip, схв. ско̏руп «вершки (на молоці)», слн. [škrаlúp] «кірка, кора», [skorlúpа] «яєчна шкаралупа», [škorlúpа] «вершки», [škalúp] «тс.»;
Фонетичні та словотвірні варіанти
скорлупа́стий
«який має оболонку, черепашку»
скорлу́пка
«тс.»
скорлупкова́тий
«схожий на кору»
скорлупова́тий
«тс.»
скоропу́ха
«молюск у черепашці»
скорупі́ти
«ставати шорстким»
скору́піш
«земля, що легко покривається кіркою»
скору́пішний
«такий, що легко покривається кіркою»
(про землю)
шкорупкий
«шорсткий»
шкоруплий
«тс.»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
шкарлу́піна | білоруська |
скорлупа | давньоруська |
škórp(a) «шкаралупа, шкірка»«тс.» | нижньолужицька |
škorpawa «шкаралупа, шкірка»«тс.» | нижньолужицька |
st'öraip | полабська |
skorupa | польська |
skorupa | праслов’янська |
skora «шкіра» | праслов’янська |
скорлупа́ | російська |
ско̏руп «вершки (на молоці)» | сербохорватська |
škrаlúp «кірка, кора» | словенська |
skorlúpа «яєчна шкаралупа» | словенська |
škorlúpа «вершки» | словенська |
škalúp «тс.» | словенська |
лупи́ти (інакше Machek ESJČ 613; Skok III 266--267) | українська |
škraloup «плівка, кірка» | чеська |
трясолу́пки «грицики звичайні, Capsella bursа pastoris Moench.» (бот.)
пор. слн. luščec «тс.»;
очевидно, складне утворення з основ трясти і лупити;
назва може бути зумовлена тим, що сухі плоди рослини – стручечки розкриваються (лускаються), коли рослина трясеться від вітру;
Фонетичні та словотвірні варіанти
трясилипки
«тс.»
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
luščec «тс.» | словенська |
трясти | українська |
лупити | українська |
колу́па́ти
псл. (сх.) [kolupati] не зовсім ясне;
вважається похідним від дієслова lupati, пов’язаного з lupiti, укр. лупи́ти, утвореним за допомогою словотворчого елемента ko-, укр. ко- (Фасмер II 298; Brückner KZ 48, 168);
може розглядатись і як результат контамінації псл. kopati «копати» і lupati «лупати, відбивати, відламувати»;
виведення від *кололупати (Соболевский Slavia 5, 444) непереконливе;
р. (розм.) колупа́ть «колупаючи, відділяти частину чого-н.», ст. колупати «колупати (віск)», бр. калупа́ць «колупати, копирсати»;
Фонетичні та словотвірні варіанти
колупа́тися
колупну́ти
Етимологічні відповідники
Слово | Мова |
калупа́ць «колупати, копирсати» | білоруська |
kopati «копати» | праслов’янська |
колупа́ть «колупаючи, відділяти частину чого-н.» (розм.) | російська |
лупи́ти | українська |
ко- | українська |
lupati | ? |
lupati «лупати, відбивати, відламувати» | ? |
*кололупати | ? |
колупати «колупати (віск)» | ? |
Етимологічний словник української мови Інституту мовознавства ім. О.О. Потебні НАН України